Kustsanatoriet Apelviken
Kring sekelskiftet 1900 utgjorde tuberkulosens olika skepnader en folksjukdom. Den vanligaste och mest omskrivna varianten var lungtuberkulosen, men i Varberg fanns doktor Johan Severin Almer och han kom att ägna sig främst åt körteltuberkulosen. Han grundade Kustsanatoriet Apelviken där otaliga barn och ungdomar kom att vårdas och i de flesta fall även botas från sjukdomen.
Upptakten till Kustsanatoriet Apelviken
Vid 1900-talets början var tuberkulos (tbc) en folksjukdom och dödsorsak vid vart tionde dödsfall i Sverige. Det fanns många olika sorters tuberkulos då tuberkelbacillerna via blod eller lymfkärl kunde angripa vilket organ som helst. Ofta fick man smittan genom mjölk eftersom kor kunde angripas av juvertuberkulos. För barn och unga angreps ofta körtlar, såsom lymfkörtlarna, och därav kallades denna variant för körteltuberkulos eller skrofulos. Skrofulosens tuberkelbaciller var typiska för just nötkreaturstuberkulos. Ironiskt nog härstammar ordet "skrofulos" dock från grisarna: den sjukes svullna körtlar orsakade en tjock hals vilket ansågs ge ett grisliknande utseende - sus scrofa är latin för vildsvin. Förutom svullna, ofta varande, körtlar hörde även kronisk snuva, läppexem och ögonkatarr till symptomen.
För lungtuberkulossjuka byggdes sanatorier runtom i landet, men i Varberg intresserade sig läkaren Johan Severin Almer för barn och unga med körteltuberkulos. Almer föddes i Grimeton år 1861 och studerade till läkare i Uppsala, men återvände hem 1893 för att jobba som praktiserande läkare. Sommaren 1902 ägnade han åtta veckor åt att för egna medel vårda sex skrofulösa barn. Vården gavs i en bondgård i Apelviken som han hyrt för ändamålet. Maten lagades i Almers hem, Brunstedtska huset inne i Varberg, och fraktades ned till bondgården varje dag med häst och vagn. Stärkande diet ingick nämligen i behandlingen liksom sol- och salta bad, vila och motion. Jodhaltiga medikamenter, t ex fiskolja, användes också som botemedel. Apotekare Wåhlén i Varberg försåg Almers patienter med medicin gratis. 1903 utsågs J S Almer till stadsläkare och den sommaren vårdade han 10 sjuka barn på samma vis med gott resultat.
Första paviljongen uppförs
1904 tog Almer steget att uppföra en liten träpaviljong i Lilla Apelviken för fortsatt vård av skrofulösa barn och ungdomar sommartid. Byggnaden, med sov- och matsal samt kök, rymde ca 20 patienter. Detta var startskottet för Kustsanatoriet Apelviken och samma år bildade han ”Föreningen för kustvård åt skrofulösa barn” som 1905 övertog anstalten. Verksamheten fick landstingsbidrag och successivt uppfördes allt fler byggnader. Staten blev den viktigaste ekonomiska garanten för utbyggnaden från 1909 och när kustsanatoriet 1910 godkändes som tuberkulossjukvårdsanstalt började staten även lämna ett årligt bidrag för vårdkostnaderna. När doktor Almer dog 1927 var det landets största sanatorium med rum för 574 patienter, varav merparten kom från Norrland där tbc:n var särskilt utbredd.
Från vintern 1915-1916 började sanatoriet med helårsdrift. De långa vårdtiderna fordrade att man fick starta skolundervisning. Vården inriktades nu även mot sjuka i ben- och ledtuberkulos och även äldre patienter togs emot. Vid denna tid uppfördes det första stenhuset och de gamla träpaviljongerna ersattes allt eftersom framöver med stenbyggnader.
![Public domain mark (CC pdm) Public domain mark (CC pdm)](http://licensebuttons.net/p/mark/1.0/80x15.png)
Sol och salta bad
Tyskarna Hermann Brehmer och Peter Dettweiler utarbetade den klassiska sanatoriekuren, kallad dietisk-fysikalisk terapi, där vila, frisk luft och näringsriktig mat ingick, vilket ansågs öka den naturliga resistensen mot tuberkulos. Brehmer öppnade det första sanatoriet för tuberkulos i Polen 1859 och Dettweiler öppnade Tysklands första folksanatorium för samma sjukdom 1892. Niels Ryberg Finsen (1860-1904) från Färöarna fick 1903 nobelpris för sin upptäckt att hudtuberkulos kunde botas med ultravioletta ljusstrålar. Från halländska Veddige var en annan läkare, samtida med J S Almer, Ernst Vilhelm Lindahl (1864-1954) som studerat ben- och körteltuberkulos och funnit att solljus och havsluft kunde gynna tillfrisknandet. Lindahl tog initiativ till Kronprinsessan Victorias kustsanatorium för skrofulösa barn i Vejbystrand, Ängelholms kommun, där han var chef 1903–1935. Likt Almer började han sin verksamhet vid havet, i Skälderviken. Således var det viktigt att även patienterna på Kustsanatoriet Apelviken fick mycket UV-strålning genom solning, frisk luft och salta bad.
Arkitekterna
1927 avled först J S Almer i maj och sedan i december Kustsanatoriet Apelvikens arkitekt Rudolf Lange (f 1874). Han hade upprättat alla byggnadsritningar och varit kontrollant vid uppförandet av husen. Lange öppnade egen praktik som arkitekt i Göteborg 1907 och ritade flera epidemisjukhus och sanatorier. Han är också känd för Renströmska badet i Göteborg och Dalsjöfors station. Efter honom valdes arkitekt Gustaf Birch-Lindgren som gjorde sig känd som en "sjukhusarkitekt", främst känd för Kalmar lasarett från 1937. Han arbetade även inom Fångvårdsstyrelsen 1929-1961 och hade flera internationella uppdrag där han ritade sjukhus i såväl Kuwait som i Libanon och Etiopien med flera länder. Han lät sina byggnaders exteriörer harmoniera med sanatoriets befintliga husen, även om interiörerna var moderna.
Efter doktor Almer tillträdde 1928 Robert Hanson som sanatoriets nya överläkare. Hanson kunde 1929 flytta in i den då färdigställda överläkarvillan som Birch-Lindgren ritat och som kom att kallas ”Maison d’Hanson” eller Hansonska huset. Trots att Almer aldrig bodde där kom villan ändå av någon anledning senare att kallas ”Almers” hus. Nästa överläkare att flytta in blev Albert Ahlberg 1941 med frun Frida.
Utvecklingen av Kustsanatoriets bebyggelse
Högtider och nöjen
Doktor Almer verkar ha varit noga med att hans patienter skulle ha det så bra som möjligt under sin tid på Kustsanatoriet Apelviken. Man firade jul och midsommar, gjorde lussetåg, spelade teater och Almer tog till och med hem små åsnor från Egypten till sanatoriebarnen att leka med. Två tama kråkor fanns också till patienternas förnöjelse under en period. Denna anda verkar av fotografier att döma även ha fortsatt över tid.
De som aldrig kom hem
De flesta som led av skrofulos botades och återvände hem. Staten betalade både resan till och från Apelviken. Dessvärre gällde inte detta om patienten avled och eftersom en liktransport, som fick ske på järnväg, var kostsam fick avlidna med fattiga anhöriga begravas här. Till en början gravsattes de på kyrkogården i Varberg, men doktor Almer tog 1924 initiativet till en begravningsplats inom Kustsanatoriets område. Kyrkogården är ca 4000 kvm, omgärdad av en stenmur och i mitten på östra långsidan står ett gravkapell i typisk 20-talsklassicism, dvs en stiliserad, antik stil med gavelfält på fyra kolonner och ett glest tandsnitt runtom takfoten Det finns också ett bårhus där svepning och bisättning skedde; ibland även obduceringar.
Märkligt nog kom Johan Severin Almers egen begravning den 25 augusti 1927 att bli den första gravsättningen på området. Han dog på sin 66-årsdag den 13 maj det året. En minnessten restes på platsen över Almer och hans verk. Utöver sin läkargärning var han bland annat även liberal politiker och som sådan riksdagsledamot i första kammaren för Hallands läns valkrets 1912-1919 och åren 1914-1926 var Almer VD för VarbergꟷÄtrans järnväg. Almer gifte sig aldrig men hade två döttrar: Daga och Alice (kallad Lizzie).
136 personer blev begravna på sanatoriets kyrkogård. De flesta var i åldrarna 10-29 år (83 personer). Den förste patienten som gravsattes här var 13-årige Gunnar Albin Olson från Värmland, fem dagar efter doktor Almer. Även om de anhöriga sällan kunde delta så hade man alltid en begravningsgudstjänst som familjen sedan fick ett referat ifrån. Psalmer, bibelord och präst redovisades och man bifogade ett fotografi på kistan och blomstergärden vid graven.
Den siste som här lades till sista vilan var gårdskarlen Sven Andersson år 1954. Han hade arbetat i många år på Kustsanatoriet och ville därför få sin gravplats på dess kyrkogård. Tre flyktingar som kom hit under andra världskriget har också fått sina gravar här; en polack, en estländare och en finländare.Det var också under kriget som sanatoriet bytte ut de vita träkorsen som då stod vid varje grav mot små låga gravstenar. Där höggs namn, årtal och hemort in. Numera kallas området ”Barnens kyrkogård”.
Sanatoriet moderniseras och skiftar inriktning
Robert Hanson tillträdde 1928 som överläkare efter Almers död. Eftersom han var kirurg med just ben- och ledtuberkulos som specialitet gick man under hans period över till dessa behandlingar. Skrofulosepoken var därmed över på Kustsanatoriet Apelviken. Utbyggnaden fortsatte med bland annat en gips- och operationsavdelning 1933 och överlag moderniserades anläggningen. Hanson hade arbetat runt om i Europa och även i Stockholm, så han hade kännedom om den tidens senaste rön att förbättra Kustsanatoriet utifrån. Hanson var född 1887 i Dalarna och även han studerade till läkare i Uppsala och senare i Stockholm. Han gifte sig med Anna Pihlström.
Robert Hanson dog 1940 och efterträddes av sanatoriets underläkare, doktor Albert Ahlberg som var ortoped. Han anställdes 1939 och blev först tillförordnad överläkare efter Hansons död och sedan överläkare från 1941 till sin pension 1966. Han författade även olika skrifter i ortopediska ämnen.
Eftersom alla nyfödda i Sverige började vaccineras mot tbc på 1930-talet, och bra mediciner senare kom, så avtog tbc-fallen allt mer efter andra världskriget. Istället drabbades många av polio så sanatoriet ställde därför om till behandling av den invaliditet som polio orsakar. Under 1950-60-talen utvecklades ortopedverksamheten vid Kustsanatoriet genom avtal om vårdplatser för ortopediska patienter med landstingen i Halland och övriga Sverige. Även långvårdspatienter togs emot. Så också under Ahlbergs tid uppfördes allt fler byggnader på området, vilket staten fortfarande bekostade.
![Public domain mark (CC pdm) Public domain mark (CC pdm)](http://licensebuttons.net/p/mark/1.0/80x15.png)
Kungabesöket 1954
Den 21-23 juni 1954 företog kung Gustav VI Adolf en Eriksgata genom Halland. Efter ett besök på Monark på eftermiddagen första dagen var en kvart avsatt för besök på Kustsanatoriet Apelviken. Överläkare Albert Ahlgren tog emot majestätet och tidningen refererade följande den 22 juni: "Efter att ha gått runt och bl. a. hälsat på en liten poliopatient, som tillsammans med andra patienter hade slagit sig ned på gräsmattan framför huvudbyggnaden gick kungen in och besåg den nya poliobassängen. Denna förevisades av dr. Ahlberg och under fem minuter utspann sig ett samtal mellan kungen och dr. Ahlberg om de möjligheter till förbättrad poliovård som den nya bassängen erbjuder."
1967 tillträdde Henrik C:son Holmdahl som sanatoriechef, även han specialist inom ortopedin. 1969 ändrades namnet på anstalten till Apelvikens sjukhus för att bättre spegla verksamheten. 1970 ingick man ett avtal som gav Hallands läns landsting dispositionsrätt på 70 långvårdsplatser. Hallands läns ortopedavdelning fanns i Apelviken till 1976 då den i februari flyttades till det tre år gamla sjukhuset i Varberg. Landstinget övertog hela Apelvikens sjukhus 1977 där man dels sedan tidigare hade sin vårdyrkesskola, dels fortsatte bedriva långvård.
Efter många turer bildades fastighetsbolaget Varbergs Kurort AB av tre företag och 1989 köpte bolaget Apelvikens sjukhus av kommunen, som man utarbetade en ny stadsplan tillsammans med, och övertog den kommunala stiftelsen Varbergs kurort. En renovering med hänsyn till områdets kulturhistoriska värden pågick mellan 1989-1994 och 1993 fick Contekton Arkitekter Hallands museiförenings diplom för denna upprustning av Apelviksområdet. Här uppstod nu Varbergs Kurort & Kusthotell – ett konferens- och rehabiliteringscenter. Där huserade då omkring 30 företag och verksamheter, små som stora. 128 lägenheter, såsom gruppbostäder för äldre, tillkom dessutom. Inriktningen för området består och genom Kusthotellets spaanläggning knyts historien samman med Svartekällan i Apelviken, som i början av 1800-talet lade grunden för Varberg som kurort.
Fler foton och föremål finns på Digitalt Museum!
Klicka på första bilden så kommer du till hundratals fotografier från Kustsanatoriet Apelviken! Nedan visas dessutom några föremål med anknytning till sanatoriet. Klicka på en bild så får du veta mer om föremålet!
Litteratur
"Apelviken – från kustsanatorium till kurort." Börje Källgård, Alva Peterson, 2004. "Kyrkogården berättar: Minnesskrift om Apelvikens kyrkogård." Abraham Winka 1993. "Varbergs Kurort Apelviken", Kurortens samfällighetsförening, 1995. "Kustsanatoriet Apelvikens utveckling och avveckling", artikel av Birger Herner i Varbergs museums årsbok 1977, s 89-110. Nordisk familjebok, Uggleupplagan, 6 sid 252, Dettweiler Peter.