![Attribution (CC BY) Attribution (CC BY)](http://licensebuttons.net/l/by/4.0/80x15.png)
Flykten från Baltikum: farligt hav
Under andra världskriget flydde tiotusentals personer från de baltiska länderna, som under kriget ockuperades både av Sovjetunionen och Nazityskland. Många kom till Sverige, ofta över Östersjön i allt ifrån stora skepp till små fiskebåtar.
Resan kantades av många risker. Den som fick tag på en båt hade inte alltid tur med dess skick. En del reste i trasiga avlagda båtar som de bärgat och lagat. Flyktingarna kunde drabbas av motorhaveri eller i avsaknad av kompass och sjökort åka åt fel håll. De som reste mot den tyska ockupationsmaktens vilja fick vara på sin vakt mot tyska styrkor. Det finns många historier om flyktingar som under färden upptäckt något som de trott var en ubåt eller en mina. Ibland har detta visat sig stämma, andra gånger är det oklart vad flyktingarna egentligen sett.
Den här artikeln handlar om några ting som spelade avgörande roller för människor som flydde från de baltiska länderna; båtar, kompasser, motorer, presenningar och sjökort. Några saker tas även upp som på sina egna sätt berättar om de faror som flyktingarna utsattes för: hästskon som gett hopp om tur på vägen, och till sist, ett silverkors som ensamt kan påminna om dem som aldrig kom hela vägen fram.
En motor från Sverige, en båt från Odensholm
Längs den estniska kusten var flera av samhällena svenskspråkiga. Kustbefolkningen ägnade sig ofta åt fiske och hade tillgång till egna båtar för att kunna försörja sig och klara vardagsbestyren. Att försöka ta sig över havet i den egna farkosten var för många den lösning som låg närmast till hands.
Några av de som gav sig av i egna båtar var bröderna Ernst och Ivar Brus från den estniska ön Odensholm. På Odensholm fick den mestadels estlandssvenska befolkningen vänja sig vid havet från en tidig ålder. Allt som behövde transporteras till och från ön behövde gå via sjön. För de sju gårdar som fanns på ön var båtarna centrala.
I början av andra världskriget gjorde den sovjetiska ockupationsmakten ön till militärbas och avhyste då invånarna, inklusive familjen Brus, till fastlandet. Samtidigt beslagtogs Odensholmsbornas båtar. När Tyskland år 1941 drivit ut Sovjet och i sin tur ockuperat de baltiska länderna fick Odensholms befolkning återvända till ön, men deras båtar hade förstörts av de retirerande sovjetiska trupperna.
Hjälpaktionen: båtmotorer till estlandssvenskar
Under tiden pågick diskussioner i Sverige om huruvida man skulle evakuera den svensktalande befolkningen från Estland. Så småningom skulle först sjuktransporter och sedan större transportfartyg föra estlandssvenskar och andra från Estland till Sverige, men år 1941 siktade de svenska myndigheterna framför allt på att stödja estlandssvenskarna där de redan befann sig. Från Sverige skickades motorer av märket Solo till svenskbygder för att befolkningen skulle kunna fortsätta försörja sig genom fiske.
Till Odensholm kom sju Solomotorer. En motorerna emottogs av familjen Brus, som efter att deras egen båt beslagtagits byggt en ny: Aftonsnäckan. När fronten närmade sig kunde invånarna på Odensholm snart vänta sig inkallelseordrar till den tyska krigsmakten. Då bestämde sig bröderna Ernst och Ivar Brus, tillsammans med sju andra unga män, för att ge sig av mot Sverige. De reste i skydd av mörkret den 4 juni 1943 i två båtar, varav en var Aftonsnäckan. På så sätt kom den donerade solomotorn tillbaka till Sverige.
Viktigt på vägen
Att ha tillgång till en egen båt var ingen garanti för en enkel resa. Båtflyktingarna riskerade att bli stoppade av tyska vakter eller att förlisa i båtar som ofta inte var gjorda för långa resor på öppet hav.
Att få ihop drivmedel kunde också vara en utmaning. Under den tyska ockupationen ransonerades fiskarnas bensin till de mängder som de förväntades använda för sina fisketurer. En del lyckades ändå spara ihop tillräckligt mycket för att kunna våga sig över Östersjön.
Andra, som inte fått tag på motor eller bensin, bytte till sig segel mot skjortor och andra värdesaker. Några har senare berättat hur de rodde hela vägen till Finland.
En av de som reste mot Sverige i egen båt var Margit Rosen Norlin. Hon var åtta år när hon och hennes familj bröt upp från sitt hem på Nargö i Estlands skärgård och gav sig av västerut, mot den svenska kusten.
De reste på natten och hade med sig både kompass, sjökort och en ficklampa som Margits far använde för att läsa av instrument och kartor. De lyckades undvika de minor som Margits föräldrar visste fanns rakt utanför kusten och styra ut på öppet hav.
Efterhand blev vädret allt ostyrigare. Familjen höll sig något sånär torr inne i hytten på sin fiskebåt, men båten, tyngd av packning, låg långt ner i vattnet. Vågor slog in över däck och Margits far fick ge sig ut och pumpa läns för hand medan Margits mor höll i rodret. Stormen blev till slut så hård att familjen blev tvungna att söka lä i de finska skären.
När det ljusnade visste de inte var de befann sig. Efter ett lyckosamt möte med några finska fiskare visade det sig att de kommit till Tvärminne i Finland. Därifrån blev familjen lotsade till finska fastlandet och kunde så småningom fortsätta till Sverige.
Presenningar som skydd
Kompass, sjökort och andra sjöinstrument ökade chansen till en säker överfart – men gav inga garantier. På sjön fanns även andra behov: värme, mat, och skydd från väta och kyla. Båtarna kunde i sig ge olika mycket skydd.
En del familjer, som familjen Rosen, kunde få plats inne i båtens hytt. Andra var mer utsatta för hav, vind och regn – speciellt om båten var full av passagerare. Ofta användes presenningar för att skydda packningen, och ibland människor, från väta.
Detta är en bit av en presenning som skyddade packningen i den båt som familjen Rozkalns flydde med från Kaltene i Lettland till Fårö, Gotland. På tyget syns trycket ”H. Vpfl. Köningsberg Pr Nr 256” samt det nazityska hakkorsmärket, vilket skvallrar om att detta har varit militär utrustning. Karlis Rozkalns, som beskrivit sin flykt för sin familj och för lettiska historiker*, har berättat om hur hans svåger inför resan besökte de tyska vaktposter som flyktingarna skulle behöva passera på vägen ut ur Lettland. Under besöket gav han vakterna honung och vin i hopp om att göra dem vänligt inställda till de flyende – och kanske också för att göra dem berusade för kvällen. Under besöken ska han också ha plockat upp detta tygstycke, kanske en uppsprättad proviantsäck, för att använda som presenning på vägen till Sverige.
Byteshandel: silverbestick och sjökort mot fri lejd
Den som inte hade en egen båt att fly med kunde hitta andra sätt att ta sig till Sverige. Den som kunde ordna fram bevis på att familjen var svenskbördig kunde hoppas på en plats på någon utav de evakueringsresor som samordnades mellan den tyska ockupationsmakten och svenska organisationer. I andra fall krävdes betalning i form av pengar eller föremål. Så var det för Valentina Dabre, som flydde med sin fosterfar Karlis Visins. Deras efterlevande familjer har av dem ärvt en halv uppsättning silverbestick: Den andra halvan använde far och fosterdotter till att betala för sina platser i en fiskebåt från Lettland till Sverige.
I september 1944, när sovjetiska styrkor alldeles snart skulle erövra Tallinn från den tyska ockupationsmakten, befann sig familjen Paff från Tallinn ombord på motorseglaren Salmi. Fartyget, som transporterat sårade soldater mellan fronten och Tallinn, kommenderades av den tyska ockupationsmakten att resa i konvoj med tyska fartyg mot Tyskland. Kaptenen på Salmi och flera andra estniska skepp tog dock chansen i den kaotiska evakueringen till att i stället styra mot det neutrala Sverige.
En bit in på resan stoppades Salmi och dess passagerare av en tysk motorbåt vars besättning saknade sjökort. De tyska styrkorna på motorbåten krävde att Salmi skulle resa före dem och leda motorbåten till Tyskland. Salmis kapten erbjöd i stället sina egna sjökort till tyskarna; Salmi var ju ändå så långsam, sade han, och skulle bara försena de tyska trupperna mer. Tyskarna lät sig övertalas att ta emot sjökorten och styrde på egen hand mot Tyskland. I utbyte mot sjökorten kunde familjen Paff och de andra på Salmi fortsätta mot Sverige.
Farligt hav
De flyendes rädsla för att lida skeppsbrott var fullt befogad. Under resorna i september till november 1944 råkade många ut för svår sjögång och rena stormar på öppet hav. De som kom fram kunde ofta berätta om hur de pumpat läns eller sökt skydd i skärgårdsvikar.
Ett silverkors från Östersjön
I Ålands Landskapsarkiv finns spår av flyktresornas faror. I lådor från åren 1944 och 1945 finns listor på ilandflutna avlidna människor som hittats längs den åländska kusten. En del bedöms i protokollen vara soldater, andra tros vara civila flyktingar från de baltiska länderna. Bland de ilandflutna förmodade flyktingarna finns både män, kvinnor och barn.
På ett av obduktionsprotokollen har protokollföraren häftat ett silverkors på en kedja. Korset återfanns runt halsen på en död kvinna som hittats ilandspolad. Inget annat hade hon på sig som kunde identifiera henne. Vem kvinnan var, varifrån hon kom och vad som hände henne kan ingen veta säkert – men det är troligt att hon var en av de flyktingar som aldrig kom hela vägen fram över Östersjön. I så fall är silverkorset ett av mycket få föremål som idag finns kvar från en sådan resa.
En hästsko för god tur
Att resan kunde vara farlig var något de flesta visste redan på förhand. De som ändå gav sig av hade endast begränsade möjligheter att påverka sin resa och göra den säkrare.
Denna hästsko hittade den lettiska familjen Briedis när de reste med häst och vagn från Tukums till Lettlands kust. I hopp om att den kunde ge tur på resan plockade de upp den och tog den med sig.
Familjen kom fram till Sverige hösten 1944. Hästskon hamnade på väggen i deras nya hem, där den stannade i många år.
Text: Elin Heppling
Föremålen i denna artikel är fotograferade inom forskningsprojektet Flyktens materialitet, som pågick under 2019–2021 vid Sjöhistoriska museet. Läs mer om projektet här.